Дмитро Риндін. Пекло на Землі

Hell on The Earth
(Пекло на Землі)
Те, що ми вважаємо раєм,
Насправді – пекло
	Все скінчилось... Не було більше сенсу жити. Нащо? Що він отримав від цього життя, проживши два десятки років? Біль і приниження, втрату друзів і близьких, розчарування й рідкісні тріумфи…
	Він мав безліч друзів, та напевно лише двох він міг назвати близькими. Вони розуміли його з півслова. Часом навіть не треба було говорити, щоб тебе зрозуміли, а це велетенське щастя, коли тебе розуміють. 
	Один друг тихо пішов з його життя, щоб десь далеко продовжити жити власним. Інший залишився вірним людському поняттю про дружбу й пройшов з ним через більшу частину колотнечі, вготованої йому долею. Та попри це, він був не тією людиною, до котрої можна було б прийти й вилити душу. Він би вислухав, поспівчував, але не більш.
	А чого ще, власне, можна тут чекати? Кожен приречений бути самотнім до кінця своїх днів… Самотнім у натовпі таких, як і сам – самотніх. Лише більшість людей ніколи про це не замислювались. Ні до чого це. Краще почуватись щасливим, ніж нещасним. Але в один неочікуваний момент ти перестаєш йти за плином життя й робиш крок.Можливо, останній для себе. Ти вирішуєш все й одразу. Розставляєш усі крапки над «і» чи знаходиш свою «табуретку».
	Людська душа схожа на всесвіт. Її неможливо зрозуміти. Нікому не дано. Лише людині, котрій вона належить. Якщо це слово тут доречне. Ви колись намагались усвідомити безмежжя всесвіту? Ні-ні, насправді усвідомити. Ви уявіть, що за атмосферою Вашої планети порожнеча й вічний холод. А тепер уявіть сонячну систему радіусом у чортзна-скільки миль. А тепер уявіть, що вона одна у співвідносній кількості подібних у нашій галактиці. А тепер уявіть, як зможете, розмір галактики. Ну так ось, галактика – одна зі співвідносної кількості інших галактик, що є у нашому всесвіті, а всесвіт – один з гігамножини собі подібних у безкінечності порожнечі. Якщо Ви змогли це уявити й залишитись при здоровому глузді – Ви велика людина. Здійснити таке рівносильно тому, щоб протягом цілого дня перейматися думкою про те, що років через сорок ти помреш. Жив – і немає тебе. Кінець усього. Ті, хто думав про це, назавжди оселилися у білих палатах «санітаріумів».
	Що лишається? Туга. Де в кого лють, і тоді вони стають маніяками. Ті, у кого лишилась туга – замикаються на собі або ж йдуть з життя…
	От він і підійшов до цієї межі. Все… Нема куди прямувати. Навколо підлість, тупість, брехня, лінощі. І всім на все начхати. Абсолютно все одно, що буде завтра. А кому не все одно – борсаються в океані безладу, намагаючись виплисти. Вони не знають, що берега немає… Вони стають медиками, вчителями, або ж охороняють абсурдне поняття Закону. Інші знаходять забуття у білій павутині крегу й ЛСД. Хтось йде до армії, щоб захищати Батьківщину від таких, як сам…
	Можна змінювати обставини. Людина ж незмінна. Вона сама мусить пройти свій шлях. Від народження з материнського лона й до смерті на постелі чи на містках гільйотини…
	Йому лишалось жити не більше хвилини… Кров, заливаючи кросівки й джинси, стікала невпинним струменем на підлогу. Він сидів один у кріслі, спиною до вікна у напівтемній кімнаті. Абсолютно самотній. Крім нього, крісла й калюжі крові, що все більшала, нічого не було… Білі стіни – біла стеля. Кров стікала з перерізаних вен лівої руки у долоню й маленьким водоспадом смерті прямувала на підлогу, краплина за краплиною виносячи життя з втомленого тіла й свідомість зі втомленої душі…
	Дивлячись на цей страшний водоспад, він заплакав. Заплакав не від болю чи страху перед смертю, він заплакав від болю відчаю, що тіснив йому груди… Хлипання все рідшало й врешті зовсім стихло. Життя покинуло його тлінне тіло.

x x x
-	Ласкаво просимо назад, додому, Джеттисоне Рейлі. Термін Вашого ув’язнення добіг кінця. Ви самі винесли собі апеляційний вердикт. Ви знову стали повноправним членом суспільства. І знову зможете стати капітаном розвідувального зорельота «Смерч»
-	Мабуть я у пеклі?
-	Ні. Пекло було там, на Землі. АК тут – реальне життя. Туди ми висилаємо всіх духовно хворих, для переосмислення життя й моральних засад Homo Sapiens. Тут живуть усі інші. Ми створили Землю спеціально для покидьків нашого суспільства, маючи сподівання ,що там, серед подібних собі, вони зміняться на краще. Часто так і буває… Але не завжди…
-	Але ж я нічого не знаю про це…
-	Так мусить бути. Ти згадаєш, з часом. Час нескінченний, а ми навчилися чекати. Ми старіші за час.
-	Але що б було, якби я не покінчив життя самогубством, а помер би там у своєму ліжку від старості?
-	Гм… Значить ти змирився з тією реальністю. Суд розглянув би твоє життя. Скільки було в ньому злочинів і добрих справ. І виніс би вирок. Залишити тебе там ще на один життєвий термін тієї Землі, чи повернути назад, додому, до цивілізованого суспільства.
-	Ви боги?
-	Ні. Ми просто люди.
-	Але там вас кличуть богами, а вашу Землю – пеклом або раєм. Вам споруджують храми. Вам моляться.
-	Вони не знають правди. Не забувай – вони всі злочинці перед людяністю. Й не важливо, в чому їх злочин. Важливо, чи зможуть вони зрозуміти, що світ мусить бути іншим. Без підлоти й брехні, без тупості, лінощів, лихварства. Тут немає місця ницим пориванням.
-	Виходить, те, що ми вважаємо раєм, насправді – пекло… Пекло на Землі?

Кінець.

Оригінал 

http://lib.misto.kiev.ua/RAZNOE/earht.dhtml